– Labdien, – sacīja mazais princis. – Labdien, – atņēma pārmijnieks. – Ko tu še dari? – vaicāja mazais princis. – Es šķiroju ceļotājus pa tūkstotim, – sacīja pārmijnieks. – Es nosūtu vilcienus, kas tos aizved gan pa labi, gan pa kreisi. Un dārdēdams garām aizjoņoja kāds apgaismots ātrvilciens, ka pārmijnieka būdiņa nodrebēja vien. – Cik ļoti viņi steidzas, – mazais princis brīnījās. – Ko viņi meklē? – Pat lokomotīves vadītājs to nezina, – atteica pārmijnieks. Un pretējā virzienā aizbrāza otrs apgaismots ātrvilciens. – Vai viņi jau atgriežas? -jautāja mazais princis. – Tie nav tie paši, – sacīja pārmijnieks. – Tā ir maiņa no citurienes. – Vai tad tur, kur viņi bija, viņiem klājās slikti? – Labi ir tur, kur mēs neesam, – atteica pārmijnieks. Un aizdārdēja trešais apgaismotais ātrvilciens. – Vai viņi dzenas pakaļ pirmajiem ceļotajiem? – vaicāja mazais princis. – Viņi nedzenas pakaļ nekam, – atteica pārmijnieks. – Viņi vagonos vai nu guļ vai žāvājas. Vienīgi bērni piespieduši deguntiņus pie logu rūtīm. -Vienīgi bērni zina, ko viņi meklē, – ieteicās mazais princis. – Viņi ziedo savu laiku lupatu lellei, un tā viņiem kļūst ļoti tuva, bet, ja viņiem to atņem, viņi raud… – Viņi ir laimīgi, – noteica pārmijnieks.